by Alana Balodis Kedd Aug. 13, 2013 4:16 am
Éreztük hamarosan már mindannyian, hogy közeledik Petr. Amint megérkezett, magabiztosan uralta is a helyet, a házát, sőt, engem is. Meglepett a csók, jól esett, zavarba hozott és azért meg is haragudtam rá érte, hogy ilyen helyzetbe hozott. Láttam is aztán Govrikon, hogy felfutott a szemöldöke a látottakon, de nem tette szóvá.
- Találkoztam a kis farkassal az erdőben. Úgy tíz éves forma lány, lehet, hogy össze kéne majd szedni - foglaltam össze a történteket, miközben leültem az asztalhoz, keresztbe tettem lábaim és összefontam karjaim mellem alatt.
Ez után aggodalmas arccal Govrik vette át a szót.
- Most, hogy igazi alfánk van, kezdeni kellene valamit az átkozottakkal... - rá kaptam a tekintetem. Govrik ezért örült hát annyira Petrnek! Ő talán meg tudta védeni végre a megátkozottak bandájától. Valahol rosszul esett a dolog. - Többen vannak, és zsarnokoskodnak, és ránk különösen ki van a bandavezér. Az utca végétől kezdődően a város egyik részét szinte meg sem közelíthetjük miattuk, vagy... - itt rám nézett segítséget kérve, de megmakacsoltam magam.
A beállt csöndben Roxana fordult hátra nagy hévvel az ablakból és szólalt meg váratlanul.
- Öt kapu van odakint - mosolygott ránk szélesen, csak egyik világítóan kék szeme látszott ki hajzuhataga alól. Különös derengés élt benne. Govrik gyorsan odalépett hozzá, megfogta a kezét és megpaskolgatta kényszeredetten a kézhátát.
- Ügyes vagy, kicsim, most az ablakokat számold meg... - hagyta rá.